7 martie 203 î.Hr.
Cartagina, Africa de Nord.
O tânără femeie, pe nume Perpetua,
asteaptă să fie ucisă într-o arenă romană pentru refuzul de a renunta la credinta sa.
O credintă atat de extrema, incat subminează imperiul.
Familia a implorat-o să renunte la credinta, pentru a scapa.
Îngrozita, a refuzat.
(: SDR :)
Perpetua a facut parte dintr-un număr crescanda de rebeli spirituali.
În întreaga lume, aceste secole au văzut revolte masive, morale si religioase.
Oamenii par sa vrea mai mult:
mai mult decât divertisment, sigurantă, puterea.
În întreaga lume, este o eră de lupte.
O luptă între sabie si verb.
ISTORIA LUMII DE ANDREW MARR
VERBUL SI SABIA
Scrierile antice indiene spun o poveste unică,
o revelatie morală ale carei detalii au fost practic uitate de două milenii.
Într-o zi, a anului 295 î.Hr.,
un tânăr print, numit Ashoka, cauta sabia bunicului său.
Bunicul sau construise Imperiul Maurya, care se întinde în nordul Indiei.
Il avertizase pe băiat de pericolul reprezentat de săbii,
dar, ca în toate legendele bune, tânărul il ignora pe batran.
Ashoka înseamnă "Fără durere".
Si Printul isi merita numele.
Dupa moartea tatălui său, si-a ucis fratii si a confiscat tron.
Apoi, invadeaza statul vecin, Kalinga, ucigand 100.000 de barbati, femei si copii.
Sincer, până aici, este destul de clasic.
Istoria este plină de corpuri care impanzesc câmpurile de luptă
si de invingători cu priviri nebune.
Dar această poveste este diferita,
pentru că atunci când acest invingător a rătăcit printre corpuri,
nu a simtit nici o satisfactie.
Când Ashoka a contemplat dezastrul provocat de el pe câmpul de luptă,
se pare ca ceva s-a schimbat în el.
De ce este o mare victorie ?
El si-a spus:
"Când o tară este invadata, aceasta provoaca moarte, masacru si exod."
Si aceasta nu afectează doar soldatii, ci poate distruge o societate intreaga.
El si-a spus că inocentii, preotii, profesorii, familiile, prietenii,
cu totii suferă de asemenea, de pe urma violentei si separarii de cei dragi.
Nu stiu alt exemplu în istorie in care un mare cuceritor este amintit
nu pentru marile sale victorii, ci pentru remuscările sale.
Ashoka va trece la ceea ce este, probabil,
cea mai extrema conversie spirituala si politica din istorie.
El va imbrătisa valorile indiene pacifiste ale budismului:
compasiune, usurarea suferintei, dorinta de a întelege si îmbunătăti viata aici, pe Pământ.
Ashoka a început să-si transforme imperiul.
A interzis sclavia,
a înfiintat scoli si spitale,
a sapat chiar fântâni si a plantat copaci pentru a oferi umbră călătorilor.
Ashoka si-a abandonat toate expansiunile militare,
dar a vrut sa fie sigur ca ideiile sale se vor răspândi.
In capitala sa, a creat un fel de fabrică
pentru producerea de piloni mari din piatră, dominati de un leu,
pe care sa fie inscrise legile si viziunea sa despre lume,
pe care le-a imprastiat in toata India Centrală.
Aceast vechi sistem, un fel de radio primitiv,
a fost complet uitat, pierdut în istorie.
Până cand scrierile lui Ashoka au fost decodate în anii 1800,
de un tânăr englez care a descifrat scrierea antica.
"Nici o fiintă vie nu trebuie omorata, sau oferita ca sacrificiu."
"Nu critica alte religii."
"Arată respect pentru bătrâni, săraci si nevoiasi,
pentru servitori si angajati."
Aproape ca am putea spune ca edictele lui Ashoka sunt o Declaratie a Drepturilor Omului
cu mai mult de 2.500 ani înaintea Organizatiei Natiunilor Unite.
A trimis misionari budisti pana in Vietnam, Sri Lanka,
si chiar pana in Marea Mediterană.
Astăzi, budistii sunt pe toate continentele.
Pe masura ce imbatraneste, Ashoka renunta la puterile si posesiunile pământesti.
Se spune că la moartea sa mai avea doar o jumătate de mango.
După aceea, liderii religiosi si politici mai agresivi
vor vana literalmente budismul din India.
Cu toate acestea, Ashoka este mai mult decat o simplă notă in josul paginii.
Pentru că după redescoperirea sa,
a devenit o sursă importanta de inspiratie pentru India modernă.
Ashoka nu este, probabil, foarte cunoscut în Occident,
dar pentru zeci de milioane de indieni ramane încă un simbol de tolerantă si mândrie.
A fost o sursă de inspiratie pentru liderii non-violenti, cum ar fi Gandhi.
Care a apărat puterea morală, nu pe cea militară.
Cred că acesta este un omagiu pe care Ashoka l-ar fi apreciat.
Dar Ashoka a fost o exceptie.
La 1.600 km nord-est de Imperiului Maurya,
un alt conducator urma calea obisnuita pentru a pune mana pe putere:
violenta.
În sec. III î.Hr., Asia continentală a fost ravasita de tari razboinice.
Până când unul dintre acesti conducatori isi zdrobeste în cele din urmă rivalii.
A reusit gratie unei tactici militare moartale cunoscuta sub numele de "ploaia de săgeti."
I-au trebuit 25 de ani si a costat viata a un milion de soldati inamici;
dar în 221 î.Hr., a cucerit toate celelalte state.
Numele lui era Ying Zheng, Impăratul din Qin.
El s-a auto-numit Shi Huangdi, "primul imparat"
si ca să-si onoreze propriul poporul, Qin-ezii,
isi va numi vastul si noul sau imperiu:
China.
Ying Zheng a fost hotărat să-i unifice pe cei 50 milioane de supusi.
Va construi China tot atat de nemilos, cum a purtat si războaiele.
Toate regatele antice chinezesti, cu capitalele, traditiile si culturile lor
au fost rase de pe fata pamantului.
Primul împărat va impune un sistem monetar unic,
greutăti si măsuri unice, un singur guvern centralizat.
Si armate uriase au fost folosite pentru a indeplini
acest proiect urias de apărare a granitei de nord, pe care noi il numim:
Marele Zid Chinezesc.
Dar si mai important decat toate acestea:
marele împărat va creea primul sistem unic de scriere pentru intreaga China.
O natiune unificată ar putea în cele din urmă să apară
chiar dacă aceasta nu era de felul celei pe care India lui Ashoka ar fi admirat-o.
Dar Ying Zheng se interesa de asemenea si de lumea spirituală.
El avea o idee destul de simpla despre lumea de dincolo:
<< Dacă eu mă duc, iau totul cu mine! >>
Deci, va incepe, constructia celui mai mare mausoleu cunoscut vreodata de oameni.
Istoricul antic Sima Qian a descris o lume subterana construita de 700.000 de sclavi,
totul acoperit de un urias dom strălucitor de stele,
construit deasupra unui palat imperial de bronz.
Totul conduce la corpul lui Ying Zheng,
care odihneste în centrul mai multor camere subterane.
O armata de statui înconjoara mormântul împăratului.
Se spune ca cele o sută de râuri ale Chinei curg, la dimensiuni reduse,
din mercur pur si stralucitor.
O mica, dar de fapt nu chiar atât de mica,
China, peste care împăratul putea domni etern.
Aceasta poveste părea a fi doar un mit frumos, până în 1974,
cand tăranii care săpau niste puturi in Xi'an,
descopera o groapă continând 7.000 de statui în mărime naturală, facute din teracota arsa,
cunoscute acum in lumea intreaga ca "armata de teracotă."
Arheologii cred că această armată de teracotă
este doar o mică parte a imensului complex funerar subteran al împăratului,
care acoperă 57 km².
Doar daca arheologii nu se inseala total,
sub acest munte este cel mai mare secret pe care lumea antică încă il ascunde.
Ying Zheng a mentinut unita China impunand o filozofie de lege si ordine, numita "legalism".
Dar aceasta nu s-a facut fără rezistentă.
Ca toate popoarele antice din întreaga lume,
chinezii aveau un numar considerabil de micro-culte locale.
Respectau spiritul naturii, isi venerau strămosii si practicau samanismul.
Dar aveau si o filozofie socială creata de filosoful Confucius,
care punea accentul pe respect, familie, ordine.
Dar care avea, de asemenea, si un mesaj pentru regii si guvernatorii locali:
fi întelept, fi cinstit si fi corect, dar, de asemenea, fi bun.
Acest mesaj nu a fost urmat de toti conducatorii chinezi.
Ying Zheng dispretuia mesajul umanist confucianist.
Un semn sigur care dezvăluie ca un tiran devine anxios,
e atunci când începe sa distruga cărtile.
În anul 213 î.Hr.,
împăratul a ordonat o vasta actiune de ardere a cartilor si deci a ideilor confucianiste.
Un an mai târziu, 460 de savanti au fost găsiti în posesia de scrieri interzise.
Ying Zheng i-a îngropat pe toti de vii.
Dar ideile sunt mai greu de ucis.
Confucianismul încă supravietuieste în China de azi.
Ying Zheng vroia să domnească cât mai mult timp posibil.
Nu era prea grabit sa faca cunostinta cu mausoleul sau.
Si lua pastile încearcand să pacaleasca moartea.
Un alchimist i-a oferit elixirul vietii vesnice.
Dar nu putem avea niciodata încredere totală intr-un medic.
Partea activa a acestei minunate potiuni magice era ceva extrem de toxic:
mercurul.
Ying Zheng nu a avut o moarte frumoasă.
În cele din urmă, doar inca un tiran frământat de iluzii
care în cele din urmă se izbeste de limitele puterii pământesti.
Nu a fost decat inca una din figurile cu adevărat remarcabile ale istoriei lumii.
Primul imparat, asa sever si brutal cum a fost,
care a dat chinezilor constientiinta existentei lor,
formând un singur popor, într-o tară unica, cu un singur conducator.
Si aceasta constitue o parte esentiala a lumii in care traim astăzi.
Din acest punct de vedere,
Ying Zhong rămâne unul dintre acele personaje care au modelat lumea actuală.
În acea epoca, jumătate din populatia lumii trăia în unul sau două mari imperii.
China
si un rival ocidental de care de abia auzise vorbidu-se:
Roma.
Fiecare imperiu guverna aproximativ acelasi număr de oameni:
aproximativ 45 milioane pentru Imperiul Roman la apogeul sau,
contra, potrivit înregistrărilor fiscale ale han-ilor, a 57 milioane pentru China.
Aveau aproximativ aceasi expansiune teritorială.
Si ambele arau convinse ca guvernau lumea.
Romanii vorbeau de Orbis Terrarum, "Intreaga lume";
iar chinezii de "Tot ceea ce este sub cer."
Ambele erau mari culturi de ingineri.
Armatele lor erau destul de asemănătoare si la fel de eficiente,
chiar dacă totusi le separau 7.200 km.
Nici una din ele nu era constienta de existenta celeilalte.
Roma era o civilizatie care se baza pe militarism, consum si comert.
Era capitala financiară si politica a Marii Mediterane.
Dar puterea pământească nu va fi suficienta pentru celebrul sau militar în plina ascensiune
si pe cale de a pretinde pozitia de Zeu in viata.
În anul 48 î.Hr., ajunge în Egipt.
Traversase toate esaloanele lumii brutale ale politicii romane,
omorând mai mult de un milion de oameni in Galia pentru a-si castiga aplauzele.
Era acum omul cel mai puternic al Mediteranei, iar numele lui era:
evident, Iulius Cezar.
Egiptul fusese odată împărătia cea mai glorioasă din lume.
Acum, condusă de greci, juca rolul unui pastrator de cunostinte si stiinte antice.
Era slab si foarte îndatorat.
Dar capitalul lui, Alexandria, era considerată ca cel mai mare oras din lume.
Biblioteca sa numara 700.000 de volume,
aproape toate cunoastintele umane acumulate până acum de lumea antică.
Era un centru de studiu în toate domeniile,
de la inginerie la medicină, matematică si istorie.
Egiptenii isi vedeau faraonii ca zei in viată.
Cleopatra se contopise cu această traditie.
Dar avand in vedere ca era o vampă inveterata,
aceasta este într-adevăr ceva foarte greu de inteles.
Vorbea nouă limbi, stia sa scrie, avea o educatie în filosofie si stiintă.
Dar era o supravietuitoare nemiloasa
în plina lupta pentru putere împotriva fratelui său mai mic, Ptolemeu.
Avea nevoie de muschi.
Avea nevoie de Cezar.
Fratele ei pusese paznici în jurul lui Cezar.
Dar Cleopatra nu era o femeie usor de oprit.
Scena este gata pentru una dintre intrările cele mai dramatice din istorie.
Cleopatra nu avea decat o noapte pentru a-l cuceri pe Cezar.
Istoricul roman Plutarh noteaza laconic ca Cezar a fost foarte impresionat
de inteligenta, farmecul si... carisma sa.
Sunt sigur că asa a fost!
Plutarh spune de asemenea că Cleopatra era o femeie plina de cochetării.
Dimineata, când fratele său mai mic a venit, ei erau acolo:
Cezar si Cleopatra.
Prea târziu, micutule Ptolemeu!
Cleopatra se reintorsese pe tron.
Cezar si Cleopatra vor pecetlui alianta cu o procesiune pe Nil.
Pentru conducatorii de atunci, era foarte important să fie văzuti.
La 21 de ani, Cleopatra era acum singura stapana a Egiptului.
Si era insarcinata cu fiul lui Cezar:
Caesarion.
Un potentialul rege, atat al lumii egiptene cat si al lumii romane.
Si Cezar, atunci a luat o pauză?
Aprins de cucerirea acestei zeite vii, Cezar a decis ca si el insusi sa devina unul.
Si-a vopsit fata cu rosu, ca zeul Jupiter, pentru întoarcerea sa triumfală la Roma.
Un nou cult religios a fost instituit: Jupiter Iulius.
În apropierea casei sale, a fost ridicat un altar special în cinstea Zeului viu.
Si, bineinteles, vom numi o lună în onoarea sa, careia ii vom spune "iulie".
Daca Cezar ar fi fost un politician modern,
nu am fi avut nici o îndoială cu privire la problemele ce vor veni.
Ne-am fi spus: "A luat-o razna!".
Roma era un oras agitat in plan politic,
care interzise monarhia cu aproape cinci secole în urmă.
Încercarea lui Cezar de a deveni zeu, il va duce la pierzanie.
Când Cezar a fost proclamat dictator pe viată, unii senatori au hotarat să actioneze.
Pe 15 martie 44 î.Hr.,
Cezar intra în teatrul lui Pompei, unde Senatul se reunise în acea zi.
I-au prezentat o petitie, pentru a-i distrage atentiei.
Se spune ca vechiul prieten al lui Cezar, Brutus, i-a dat ultima din cele 23 lovituri de pumnal.
Politica este o afacere brutal!
Imperiul se va găsi sfâșiat de un război civil,
succesorii lui Cezar luptandu-se pentru succesiune timp de 14 ani.
Cleopatra s-a găsit în tabăra învinsilor.
Era prea periculos să i se permită să supravietuiască.
Cleopatra a refuzat să se predea.
La urma urmei, era o zeită.
Si nu avea nici un motiv să lase niste muritorii de rand sa o prinda vie.
Cu moartea sa, Egiptul insusi pierea.
Cel mai vechi regat din lume devine doar o provincie romană ca oricare alta.
Megalomania lui Cezar a fost cea care l-a pierdut.
Fiecare succesor al său a fost venerat ca un împărat divin.
Roma va fi dominata de magnati, coruptie si de impărati jucandu-se de-a zeii.
Divinitatea a fost corupta de puterea politică.
Roma era coapta pentru o revolutie spirituală.
Aceasta a început la granita imperiului,
când un om obisnuit isi revizui complet opinia.
Ierusalim anul 36 d.Ch..
Saul se descurca bine, furnizand corturi armatei romane.
Era antreprenor local, cetătean roman si evreu devotat.
În acea zi particulara, un om pe nume Stefan a creat probleme, aici, in piata din Ierusalim.
El ar fi spus că fiul unui dulgher, răstignit acum câtiva ani, era fiul lui Dumnezeu.
Printre spectatori, niciunul nu era mai extremist decat Saul.
El a spus despre el însusi că era cunoscut printre evreii din generatia sa
pentru entuziasmul său la traditiile strămosilor săi.
Dar a spune că Hristos era Mesia, "trimisul Domnului", era o blasfemie intolerabila.
Si împotriva blasfemiei, nu era decat o singură pedeapsa.
Saul, asista la executarea lui Stefan.
Lapidarea este, încă si astăzi, pedeapsa pentru blasfemie în unele părti ale lumii.
Stefan a devenit astfel primul martir crestin.
Această moarte teribila il va forta pe Saul să-si reconsidere pozitia, sa-l impresioneze?
În niciun caz.
Din contra, il va încuraja sa participe la persecutie.
A fost vazut rostind amenintări si blesteme împotriva adeptilor lui Iisus.
Si cu acordul Marelui Preot, a plecat pentru a prinde altii la Damasc.
Dar vânătoarea sa de oameni a fost întreruptă brusc.
Potrivit Bibliei, Saul a fost lovit pe drumul spre Damasc.
A auzit vocea lui Iisus spunându-i să oprească persecutiile împotriva crestinilor.
Când s-a întors printre ai lui era... orb.
În Damasc, va sta trei zile fără sa manance sau sa bea.
Un crestin pe nume Anania,
i-a pus mâinile pe ochi si i-a spus că solzii ii va inlocui ochii lui Saul.
Ce i s-a întâmplat lui Paul pe drumul spre Damasc,
seamana un pic cu o halucinatie în desert.
Dar vocea pe care a auzit-o, i-a schimbat viata.
Persecutorul a fost botezat în credinta celor pe care el i-a persecutat.
S-a debarasat de vechiul său nume evreiesc Saul, pentru a deveni Paul.
Si isi va da o misiune aproape nebun de ambitioasa:
sa duca mesajul acestei noi religii nu numai evreilor,
dar, de asemenea, grecilor, romanilor, egiptenilor, tuturor celor care il vor asculta.
Caci pentru el, era doar un zeu unic si reguli unice pentru toată lumea de pe Pământ.
Pavel începe luand-o spre sud, prin desertul Arabiei.
A fost mereu un comerciant ambulant, dar de data aceasta, ceea ce el propunea,
era un mesaj care va schimba istoria religiilor.
Pana la Pavel, fidelii lui Iisus Hristos au fost toti evrei.
Povestea acestui om din Galileea a fost doar un eveniment local.
Dar aceasta dorinta inversunata de misionar, resimtita de Paul,
convinge mii de non-evrei că Iisus a venit pentru a salva pe toata lumea:
fie ei evrei sau păgâni, sclavi sau oameni liberi.
Astăzi poate ca sunt 15 milioane de evrei în lume,
dar prin gestul de evanghelizare initiat de Paul,
numarul crestinilor este de 2 miliarde.
Este religia cea mai răspândită cunoscuta vreodată.
Pavel era mereu pe drumuri.
A fost arestat si aruncat în închisoare,
a fost biciuit, a naufragiat, a suferit de foame si de sete.
A spus că a fost atacat de păgâni, evrei, tâlhari si de animale sălbatice.
Aceasta era puterea cuvantului
purtat în lume cu viteza unui om care mergea pe jos.
Călătoriile lui Pavel s-au terminat în centrul imperiului: Roma.
A fost arestat pentru ca a declansat o revoltă predicand mesajul lui Iisus într-o sinagogă.
Acum se pregătea sa se foloseasca de propria moarte
ca de o armă spirituală care va zdruncina tot Imperiul:
martiriul.
Se spune că Pavel a fost decapitat la Roma.
Ar fi trebuit confruntat cu agonia mult mai crudei răstigniri,
dar Pavel era cetătean roman, or romanii nu-i răstigneau niciodata pe ai lor.
Desi, desigur, Pavel nu mai era unul de-al lor.
In toata lumea mediteraneană, grupuri mici ale acestei noi secte misterioase, crestinii,
apăreau si începeau sa se răspândeasca.
Executarea crestinilor a fost transformata într-un spectacol de masă, in tot imperiul,
de la Colosseum-ul din Roma, pana la amfiteatrele provinciilor din Africa de Nord.
În dimineata zilei de 7 martie 203,
un mic grup de prizonieri a fost adus în arena din Cartagina.
Printre ei se gasea o tânără pe nume Vibia Perpetua.
Fiind crestina, ea a fost condamnată la moarte pentru amuzamentul multimii.
Perpetua este una din rarele voci feminine din antichitate, ajunsa pana la noi.
Ne-a fost transmisa printr-o poveste pe care ea a scris-o
în murdăria si întunericul unei închisori romane.
"Am fost aruncati în închisoare. Am fost îngrozita."
"Nu am intrat niciodata într-o gaură atat de neagră."
"Era neîncăpătoare; căldura era sufocanta."
"Si am fost torturata de îngrijorarea pentru copilul meu."
Nu seamana deloc cu cuvintele unui istoric sau ale unui preot
care ne spune povestea lui Perpetua.
Credem că sunt chiar cuvintele tinerei femei, într-un moment foarte dificil pentru ea.
Tatăl său aproape ca innebunise implorat-o sa se dezica de credinta pentru a-si salva viata.
Sotul ei plecase si ea se găsea în închisoare cu fiul său, încă un bebelus.
"Copilul meu este slăbit de foame."
"În nelinistea mea, am vorbit cu mama si cu fratele meu despre copil."
"I-am încredintat copilul."
"Am fost întristata pentru că i-am văzut suferind de mila mea."
Cu o noapte înaintea executiei, Perpetua a avut o viziune extraordinara a ceea ce urma.
"Am văzut o multime imensa privind cu uimire."
"Deodata, un egiptean oribil a venit la mine cu acolitii săi ca să mă bată."
"Si au venit în ajutorul meu niste bărbati tineri frumosi."
"Am fost îmbrăcata si am devenit un barbat."
"Atunci, ajutoarele mele au început sa mă acopere cu ulei."
"Si am văzut egipteanul prabusindu-se în praf."
"Si am început să ne luptăm."
"A încercat să ma apuce de picioare, atunci i-am lovit fata cu călcâiele."
"Am fost ridicata în aer si împinsa, ca si cum as fi fost respinsa de pământ."
"Mi-am unit mâinile si i-am apucat capul si el a căzut cu fata in jos."
"Atunci i-am lovit capul cu picioarele."
"Oamenii au început să urle, iar cei care ma sprijineau să se bucure."
"Atunci, m-am trezit."
"Atunci mi-am dat seama ca nu o să ma bat cu animalele, ci cu diavolul."
Astfel de vise poarta un mesaj crestin revolutionar:
oamenii obisnuiti sunt importanti.
Ei sunt arena unei lupte cosmice dintre bine si rău.
Este o privire în spiritul unuia dintre primii martiri crestini.
Visul extraordinar al lui Perpetua sunt ultimele cuvinte pe care le avem de la ea.
Dar ultima ei confruntare cu Roma a venit a doua zi,
când a fost dusa în arena impreuna cu o altă tânără numita Felicitas.
Un codiscipol crestin le privea si avem o descriere a ceea ce a urmat.
"Multimea a cerut sa fie aduse."
"Se ridica in picioare si arata locul în care vor fi martirizate."
"Au rămas calme si au fost trecute în tăcere prin sabie."
"Perpetua a scos un strigat când a fost lovita pana la os."
"Apoi a luat mâna tremuranda a tinarului gladiator si i-a îndrumat-o spre gâtul ei."
Pentru crestini, era mai putin importatnt sa moara, decat de a invinge moartea.
Romanii găseau cultul martiriului ciudat si derutant.
Dar au văzut si ceva care au apreciat:
curajul în fata suferintei era demn de cele mai inalte onoruri.
Astfel, Perpetua a transformat o moarte publică umilitoare
intr-un fel de victorie pentru credinta ei.
Promisiunea paradisului atragea mai multi convertiti decat Roma putea ucide.
La mai putin de o sută de ani după moartea lui Perpetua,
religia crestina se răspândise în întreaga lume romană,
printre negustori, administratori, comercianti.
Până când în final, în 337, împăratul Constantin,
venit la putere prin forta armelor si practicand cu entuziasm asasinatul politic,
si-a anuntat convertirea.
Religia crestină nu va mai fi niciodată aceasi.
Constantin a fost primul care a facut din crestinism o religie combatanta.
Inainte, crestinii nu aveau nimic de a face cu armata.
Erau, ca si Perpetua, pacifisti.
Dar din acest moment, crucea devine o sabie.
Răspunsul Roman la revolta spirituală a fost, în cele din urmă, foarte roman:
pragmatic si competent.
Au acceptat si asimilat chiar si acest cult revolutionar, romanizandu-l.
Este greu de spus daca este admirabil sau criticabil.
Fuziunea dintre religia crestină si puterea temporală
va supravietui mult timp Imperiului Roman:
este unul dintre pilonii lumii occidentale.
Dar nu toate imperiile lasa o mostenire prabusindu-se.
În alte parti ale lumii, alte culturi încă încercau să imblanzeasca natură.
Perioada dintre 535 si 536 in toata lumea este numita "Anul fără soare."
De la călugării irlandezi la istoricii bizantini
si la gheturile din Antarctica, gasim aceeasi poveste
despre un an catastrofic, cu un cer întunecate si cu recolte dezastruoase.
Toate miscările spirituale de masa in China, in India si în lumea romană
nu puteau decat tremura si îndura.
Dar acest lucru s-a dovedit catastrofic pentru cultura Nazca,
pe coasta Pacificului a Americii de Sud.
Nazca erau mari ingineri si artisti.
Dar ei dau si un răspuns clar la ideea simplistă
că indigenii au sistematic o relatie înteleapta si armonioasa cu natura.
Nazca au lăsat în urmă aceste imense linii si imagini, create între 200 si 600 d.Hr..
Aceste desene sunt răspândite pe mai multe sute, chiar mii de metri.
Multe nu pot fi întelese decat vazute din cer, ca si cum ar fi fost destinate zeilor.
Dar Nazca ne-au lasat mult mai mult decât aceste linii.
Aceste mici dealuri din spatele meu au fost o dată piramide, înconjurate de largi spatii
si dominate de o impozanta piramidă centrala, inalta de 30 m.
Aceasta era cetatea sfântă Nazca: Cahuachi.
Trebuie sa fi aratat bine si asta nu numai pentru constructorii sai.
Preotii Nazca erau alesi încă din copilarie.
Apoi li se deforma craniul cu plăci si bandaje foarte strânse,
până cand devenea ciudat de lung si ascutit.
Rolul lor era de a "cumpăra" zeii suparati.
Un fel de asigurare sociala plătita cu capete taiate.
Victimele erau propriul popor.
Aici este una.
Este un tânăr.
Nu este o reproducere.
Aici, în desert, foarte putine se descompun.
Macabru.
Dar, in întreaga lume, pare a fi o idee bună de a ucide oameni si de a-i oferi zeilor,
incercand astfel sa controleze ploile, cutremurele, tot ce ar putea face probleme.
Dar se pare că a avut loc o crestere bruscă de sacrificii umane, în acest loc.
Si aceasta pare să se fi întâmplat din cauza ca nazca au facut o teribila greșeală.
Planta crucială în acest desert este copacul huarango.
Rădăcinile sale se infing până la 15 m în sol
pentru a găsi apa, elementul crucial al vietii.
Apeducte pietruite aduceau apa din munti la aceste rezervoare, numite "puquios".
Apa iriga culturile si permiteau lui cahuachi să trăiască.
Dar populatia a crescut, ca si nevoile ei in hrana, de asemenea.
Copacii huarangos au fost taiati pentru a face loc culturilor.
Mare reseală !
Nazca nu si-au dat seama că acest arbore era cheia ecosistemului desertului.
Rădăcinile sale adânci mentineau solul si, prin urmare, lumea lor.
Timp de sute de ani, nazca au continuat sa ofere capete zeilor, sa taie copacii huarangos
si să mentină extraordinarul lor sistem de transport a apei subterane.
Apele continuau să vină si viata era dulce.
Apoi, vesti proaste au venit din cer!
Acest teribil an fără soare, 535, a acoperit lumea cu un văl.
Nazca au suferit din cauza ploilor apocaliptice timp de 30 ani.
Fără rădăcinile copacului huarangos care să-l tină, solul a fost spalat de ape.
Apoi ploile au fost urmate de 30 ani de secetă.
Pământul s-a întărit si a rămas fără viată.
Se intelege că în timp ce Nazca disperau,
sacrificau din ce in ce mai multi dintre ai lor si creau din ce in ce mai multe linii.
Dar nimic din toate acestea nu au avut efect.
Nazca petrecea tot acest timp gândindu-se la capete taiate,
pe când copacii taiati erau ceea ce conta într-adevăr.
Nazca au dispărut din Anzi, luându-si zeii cu ei.
Istoria abundă de zei, idei sau civilizatii care au ars focul de pomana.
Dar chiar in aceasi epoca, un alt popor din desert se ridica,
ale cărui credinte vor trece proba timpului.
El a reusit să fuzioneze spiritualitatea si politica initiată de crestinismul Roman,
dar mergand mult mai departe.
Mecca 620 d.Hr..
Potrivit traditiei musulmane, Bilal Ibn Rabah a fost un sclav african din Etiopia.
Era un fidel ascuns al unei credinte noi si radicale, numita Islam.
Ca iudaismul si crestinismul, si această credinta avea un Dumnezeu unic
si aveau multi profeti comuni.
Stapanul lui Bilal era Umayyah ibn Khalaf, un sef de trib.
Cei mai primejdiosi dusmani ai lui Umayyah
erau fideli unui nou predicator numit Mohammed sau Muhammad,
un om dur, numit de către adeptii săi "Profetul".
Si-a numit credinta "Islam", ceea ce înseamnă "supunere la vointa lui Dumnezeu."
Ca si crestinii, Mahommed predica egalitate tuturor în fata lui Dumnezeu:
bogati sau săraci, sclavi sau oameni liberi.
Nu fără motiv, Umayyah a văzut acest lucru ca o provocare asupra autoritatii sale tribale;
dar acum unul din proprii sai sclavi, Bilal, a devenit in secret adeptul lui Mohammed.
Oamenii lui Ommayah il aduc pe tânărul sclav în desert si-l intind pe nisipul fierbinte.
A fost biciuit si i s-a ordonat să se dezica de mesajul revolutionar al lui Mahommed.
La fel ca Perpetua în închisoare, Bilal a refuzat să se supună.
El doar repeta: "Dumnezeu este mare."
Violenta nu putea stinge pasiunea rebeliunii spirituale.
A fost un esec la Roma si, de asemenea, a fost un sec si în Arabia.
Dar incercarile si perseverenta lui Bilal fura în curând cunoscute,
si unul dintre însotitorii lui Mohammed i-a cumpărat libertatea.
Cand fidelii lui Mohamed deveneau prea provocatori,
sefii triburilor ii alunga din Mecca.
Musulmanii fugira la Medina luandu-l pe Bilal cu ei.
Bilal a ajutat la construirea unui loc simplu în care musulmanii se puteau aduna si ruga:
prima moschee.
Si se spune că Bilal a fost primul
care a chemat la distinctiva rugăciune musulmană: "Adhan".
Bilal a intrat in armata lui Mahommed
cand el câstiga victorie după victorie, in toata Peninsula Arabica.
Musulmanii iau in considerare si lupta spirituală si lupta militara, combinandu-le.
Astfel încât sfarsesc prin a parea să fie acelasi lucru.
Armatele lui Mahomet facura din a cucerire o datorie religioasă.
Cu o limbă unică si cu un singur Dumnezeu,
islamul se răspândi mult mai repede decat crestinismul sau budismul.
De fapt Islamul nu s-a extins:
a explodat.
Dupa 180 ani de la moartea lui Mahomet,
fidelii săi convertira si luara controlul unor societăti întregi,
din Asia Centrală în Spania, un teritoriu mai mare decât al Imperiului Roman.
Unele dintre civilizatiile cele mai creative si mai puternice din istoria lumii
s-au creat în numele islamului.
Astăzi, 1,5 miliarde de oameni din toata lumea asculta chemarea la rugăciune:
traditie initiată de Bilal.
În ultimii o mie de ani, regiunile cele mai dens populate ale planetei
au fost transformate de noile credinte si religii.
Iar impactul enorm si rapid al islamului oferă o imagine realista a acestei perioade.
Puterea sabiei este importanta, se stie de mult timp.
Puterea credintei este importanta, se stie de putin timp.
Dar dacă combinăm puterea sabiei si cea a credintei,
obtinem forta umană cea mai importanta de pe Pământ.
În episodul următor:
epoca de aur a islamului,
vikingii, facatori de natiuni,
Gingis Han rescrie istoria,
si Europa se ridica ca un invingător surpriză.
Daca doriti sa stiti mai multe despre trecut, puteti comanda brosura gratuita numita
"Cum sa stiu despre aceasta ?" ,
Doar telefonati la:
Sau duceti-va pe:
si urmati link-urile Open University.
(: SDR :)